FJÄRILEN I GLASKUPAN
Översättning: Marianne Marty
-Titta, han vaknar. -Kalla på dr Cocheton.
Monsieur Bauby, håll ögonen öppna. Behåll ögonen öppna.
Monsieur Bauby, håll ögonen öppna. Ni har sovit länge men vaknar nu.
-Hör ni mig? -Ja, jag hör er.
Vad är det som händer?
Åh, fan, det är ett sjukhus.
Monsieur Bauby, spärra upp ögonen.
Försök hålla dem öppna. Så där, ja.
Följ nu ljuset.
Såja.
Var inte rädd.
Ni är på sjukhus. Jag är läkare. Jag heter dr Cocheton.
Det här är sjuksköterskor. Vi är här för att ta hand om er.
-Minns ni vad som har hänt er? -Lite vagt...
-Minns ni vad som har hänt er? -Som jag sa...vagt...fragment.
Ni är på kustsjukhuset i Berck-sur-Mer.
Vid Nord-Pas-de-Calais-kusten.
Ni lades först in på sjukhus i Paris, men fördes sen hit. Minns ni det?
Jean-Dominique, ni fick ett slaganfall.
Ni har legat i koma i tre veckor, men ni vaknar nu och allt kommer gå bra.
-Det lovarjag er. -Tack.
Nu måste jag kontrollera några saker. Följ mig med ögonen.
Så där, ja.
Följ mitt finger. Så där, ja.
När jag ber er blinka, så var snäll och blinka.
Det är mycket bra.
-Försök nu säga ert namn. -Jean-Dominique Bauby.
Seså, försök, ansträng er verkligen. Säg ert namn.
-Jean-Dominique Bauby. -Försök säga era barns förnamn.
Théophile, Céleste, Hortense.
Oroa er inte. Det kan ta tid. Men ni kommer kunna tala igen.
Förlåt? Va? Hör ni mig inte? Doktorn, doktorn...
Vad händer? Talarjag inte? De hör mig inte! Herregud!
Kan jag inte tala? Vad har hänt mig?
Jag heter Jean-Dominique Bauby. Doktorn!
Okej, jag fick ett slaganfall. Jag kommer tala igen, minnas igen...
Det ordnar sig, monsieur Bauby. Oroa er inte. Vi ska ta hand om er.
Jag ska visa tålamod. Okej.
Okej, jag tror er.
Vem kom med de där blommorna?
Rosor...
Cloc, cloc...
Inés...
Har ni sovit gott?
Då ska vi se...
I dag får ni ett viktigt besök. Dr Lepage, neurologen, kommer.
Så vi hoppas ni är i bra form.
God morgon.
Alain Lepage, er neurolog. Ni känner dr Cocheton...
Jean-Dominique...nej, vännerna säger Jean-Do. Jag med, se mig som er vän.
-"Er vän?" Var läkare bara... -Jag vet hur svårt ni har det.
Och att ingen verkligen förklarat vad som hänt er, men det är mitt jobb.
Ni fick vad man kallar en cerebrovaskulär skada-
-vilket skadat hjärnstammen så den inte längre fungerar.
Vad är då hjärnstammen för något? Jo, en viktig del i vår inre dator.
Länken mellan hjärnan och ryggmärgen.
Förr skulle man sagt att ni fått en hjärnblödning som ledde till döden.
Men intensivvården har gjort väldiga framsteg.
Nu kan vi försöka uppehålla... Alltså, vi kan förlänga livet.
-Är det här livet? -Ja.
-Är det här livet?! -Vi förlänger helt enkelt livet.
Jag går rakt på sak, Jean-Do. Ni är förlamad i hela kroppen.
Som ni har kunnat konstatera kan ni inte tala. Ni kan inte tala.
Ni lider av det man kallar för locked-in-syndrom.
Locked-in-syndrom...
Det är ju inte någon tröst men det syndromet är ytterst sällsynt.
-Tur det! -Man vet inte vad som orsakar det.
Ni röker inte och dricker sparsamt. Det hela förblir en gåta.
Men trots er förlamning som är total verkar allt i övrigt fungera.
-Allt är normalt, så det finns hopp. -Normalt?
Hjärnan fungerar väl? Ni förstår mig. Ni kan följa våra rörelser med ögonen
Fast jag är inte nöjd med det ögat.
Ja, muskeln fungerarju inte längre. Titta.
Det betyder att ögat inte längre fuktas.
Jag är rädd att vi blir tvungna att...täppa till det.
Täppa till? Vadå "täppa till?"
Vi får be om ett andra utlåtande.
-Jag vill att ni vilar några dagar. -Vad tror ni att jag gör nu?
Sen kommer två skönheter och hälsar på, och närjag säger " skönheter" -
-väger jag mina ord, skönheter och utmärkta terapeuter som gör mirakel.
Snälla, inga mirakel!
-Som jag sa, så finns det hopp. -Ja, ni sa det.
-Vi tar väl hand om er. Lita på mig. -Ja, det börjarju bra.
Hej.
-Hej. -Ärjag i paradiset?
-Jag heter Henriette. -Och jag Marie.
Jag vet att ni kan blinka så blinka en gång förja, två gånger för nej.
Min vanliga tur! Två skönheter och jag kan inget göra.
-Kan ni läsa vad det står här? -Var då? "Durand, talpedagog."
-Står det "Durand" ? Mycket bra. -Fru eller fröken?
Jag är sjukgymnast och mitt första mål är att lära er svälja.
Vi ska träna tungan och läpparna.
-Det verkar mysigt... -Jag är talpedagog.
Vi ska hitta ett sätt att kommunicera innan talförmågan kommit tillbaka.
-Ert fall är mycket sällsynt. -Jag hörde det, ja.
-Vi har en stor uppgift framför oss. -Så vi ska inte förlora någon tid.
Absolut inte. Jag kom bara för att presentera mig. Vi ses senare.
Vi ses...
Jag vill ni ska veta att detta är den viktigaste uppgiften jag nånsin fått.
Och jag är fast besluten att lyckas. Med er hjälp, förstås.
Jag tror att ni förstår, men jag kommer att ställa lite fler frågor.
Okej? Kom ihåg, ni blinkar en gång förja och två för nej.
Ärjag en man?
Ärjag en kvinna?
Stör solljuset er?
-Är klockan tolv på natten? -Vad är det här för frågor?
Är vi i Paris?
Är vi i Berck?
-Flyter trä på vatten? -Det här är inte sant!
Minns ni att ni fått ett slaganfall?
Var ni chefredaktör för "Elle" ?
Ja, jag var chefredaktör för "Elle".
-Kör till Alaïa. -Okej.
Höger öga fungerar inte som det ska. Hör ni vad jag säger?
Höger öga fungerar inte som det ska. Jag kommer att sy igen det.
På så sätt undviker vi att hornhinnan blir sårig.
Jag skulle kommit tidigare men var på skidsemester. Saint-Moritz är härligt
-Det sklter väl jag i. -Att susa ner för en pist...
-...med vinden piskande mot ansiktet. -Kom inte närmare!
-Var inte rädd. Ni känner ingenting. -Nej, snälla...
-Nej, jag skiter fullständigt i... -Ni känner inget. Var inte rädd.
Han ska väl inte stänga igen ögat? Nej, snälla ni, gör inte det.
Jag har gjort det här tusen gånger. Oroa er inte.
-Nej, låt mig vara. -Såja...
Bara lugn. Det är snart klart. Bara två, tre stygn till.
Det blir riktigt fint. Om jag får säga det själv...
Då var det klart. Bravo.
Vi ska klä er. Det är bra för självkänslan.
Sen har vi en överraskning åt er.
-Då ska vi prova rullstolen. -Ett, två, tre...
Så där, ja.
Rulla honom från vänster till höger mot mig.
Andra sidan. Bry er inte om dem. De är mina kandidater.
Jag vill kolla att sittställningen inte ger honom spasmer.
-Vi måste sätta på en nackkudde. -Ledsen att tvinga på er det här.
Det är perfekt. Visst. Ni är redo för rullstolen.
Redo för rullstolen... Tack för den domen.
Och nu, överraskningen!
Herregud, vem är det? Är det jag?
Jag ser ut som...som om jag tagits upp ur en burk med formalin.
Vad hemskt!
Var det överraskningen? Att få se mig...
Åh, Céline...
Allt väl? Jag ska förklara för er.
Jean-Do, var det inte en fin överraskning? Er fru på besök!
Det är inte min fru. Min mors barn.
Han förstår allt. Han förstår...allt.
Ställ frågor han kan svara ja eller nej på.
Han kan blinka. En gång för ja och två för nej.
Då gårjag. Förresten, det är viktigt att ni ställer er precis framför.
Ställer ni er här ser han er inte längre, inte heller här...
Ni måste tala så här. - Inte sant, Jean-Do?
Då gårjag. Ni har säkert mycket att säga varandra.
De har sagt att du...du skulle...
Alla ber för dig och skickar böner till dig.
Jag kom utan barnen. Jag ville träffa dig ensam först.
De mår bra. De saknar dig.
-Céleste ber för dig varje kväll. -Åh, nej!
Vill du att jag ska komma med dem?
Vill du inte träffa dem?
Laurent skulle vilja hälsa på dig. Vill du träffa honom?
Honom vill du träffa...
Jag ska säga det till honom.
Har hon hälsat på dig?
Jag har talat med talpedagogen Henriette. Jag gillar henne.
Hon tror att hon kan hjälpa dig.
Snälla du, gråt inte.
Jag känner till järnvägsstationen i Berck. Jag ser den framför mig.
Världens mest deprimerande plats! Jag tillbringade sommarloven här.
Berck, i slutet av sommaren, väntande på Pariståget med pappa.
Det var ödsligt på den tiden. Det är säkert ännu värre nu.
Jag har varit så elak mot henne och mot barnen också.
Och nu...kommerjag aldrig kunna gottgöra det.
Aldrig.
Titta på det här.
Som ni ser är det inte alfabetet man lär sig i skolan.
Här är ordningsföljden baserad på användarfrekvensen. Förstår ni?
Användarfrekvensen?
Jag har gjort undersökningar, talat med kollegor och hoppas det fungerar.
-Desto bättre för dig. -Så här fungerar det.
Tänk på vad ni vill säga. Blinka när ni är klar.
Jag läser upp alfabetet, långsamt, bokstav efter bokstav.
Så fortjag kommer till första bokstaven i ert ord, så blinka.
Jag skriver ner den och så fortsätter vi med nästa, osv.
Kanske blir det ord, meningar. Två saker till.
När ordet är klart blinka två gånger som om ni slog på mellanslag...
Och skriverjag fel, så blinka snabbt flera gånger.
Jag vet, det verkar svårt, men vi kommer klara det.
Era vänner och er familj kan också använda sig av det.
Vill ni försöka? Se på mig.
Vill ni försöka? Vet ni vad ni vill säga?
-Bra. Då sätter vi igång. -Nej, vänta.
-Jag vet inte vad jag ska säga. -E.
-Är E första bokstaven? -Nej.
-E är inte er första bokstav. -Jag vet inte ens vad jag ska säga.
Jag vet, det är svårt. Vi tar det långsamt.
E, S, A...
Det tar för lång tid. Jag kan inte hålla ögonlocket öppet.
Skynda dig på.
-J! -J?
-Jag? -Bravo!
-Första ordet är alltså "jag" . -Ja, JAG. jag börjar med mig själv.
E, S...
-S? -Nej!
-Nej, inte S. -Det går för fort.
-E, S, A... Se på mig. -Det går aldrig.
-Er grej funkar inte. -Ska vi fortsätta?
Jag har ingen lust. Jag har ingen lust.
Låt mig vara i fred.
-Då börjar vi... -Upptill, nertill, upptill.
Under armarna.
Baksidan av benen.
Jag är 42 år...och man tvättar mig som om jag var en stor bebis.
Man tvättar mig i arslet. Man torkar mig.
Det är faktiskt ganska komiskt.
Men som poeten säger: "Bara galningar skrattar när ingen anledning finns. "
-Skicka en kyss till mig. -Förlåt?
Seså...
Försök.
Seså...
Försök. Jag vet att det är svårt.
-Ta bort spegeln. Jag vill inte se. -När ni vilar, ser på TV...
När som helst! Jag vill att ni tränar på att skicka en kyss till mig. Okej?
En sak till måste ni träna på.
Att låta tungan glida längst bak i gommen.
På så sätt lär ni er att svälja igen.
Titta...
Åh, nej, det här är inte rättvist.
-Er tur. -Ta bort spegeln!
-Gapa. -Nej.
Bra. Försök nu att låta tungan glida bakåt.
-Jag kan inte. -Seså, försök.
Jag kan inte.
-Bra, ni rörde tungan. -Driv inte med mig. Jag kan inte.
Om igen...
-Otroligt. -Ja.
-Det är bra. -Men sant.
Jag ska hjälpa er att själv röra huvudet. Så här.
-Det är ju ni som gör allt. -Åt vänster. Bra.
Åt höger. Bra.
Vänster igen.
Ja, det är bra.
Såja.
-Känner ni mina händer på ansiktet? -Nej.
Det är ingen fara. Det kommer.
Vi är mycket hedrade över att ha er här, ska ni veta.
Jag prenumererar på "Elle" . Jag tycker mycket om den.
Men jag tycker modellerna liknar pojkar. Tycker inte ni det?
-De är inte som ni. -De blir allt magrare.
-Det är ett konstigt mode. -Vad vacker hon är.
Jag är mycket troende. Jag ber för er varje dag.
Bara vänster öga fungerar, så stå rakt framför honom.
Vem är det där?
-Pierre Roussin. -Hej.
-Minns ni mig inte? -Jo, men visst.
-En blinkning för ja, två för nej. -Jag ringde aldrig igen.
-Vill ni attjag ska gå? -Nej, snälla!
-Varför ringdejag honom aldrig igen? -Jag hörde vad som hänt och ville...
Jag var tvungen att komma på grund av det som hände mig.
Jag tror att jag på nåt sätt kan förstå hur ni känner det.
Därför att vara tagen som gisslan det är inte olikt det ni nu går igenom.
-Har jag fel? -Gisslan?
Jean-Dominique erbjöd mig snällt sin plats på ett plan som tyvärr kapades.
Jag hölls som gisslan i Beirut i fyra år.
Fyra år, fyra månader, två veckor, fem dagar och sju timmar.
Jag var i en källare som var mycket mycket liten, i mörker.
Och det var svårt att andas. Jag kallade den " min grav" .
-Och jag råkar vara vinkännare... -Vad har hänt med hans hand?
Jag upprepade klassificeringen av 1855 års främsta Bordeauxviner.
Château Margaux, Château Lafite-Rotchild, Pauillac osv.
Jag tror att tack vare det blev jag inte tokig, i alla fall inte helt.
Jag var förstås väldigt ofta förtvivlad, självmordsbenägen, arg.
Jag misshandlades, det var smutsigt, så grymt och så väntan...
Väntan var svårast av allt.
Men jag överlevde.
Jag överlevde för jag klamrade mig fast vid det som gör mig mänsklig.
Jag kunde inte annat för det var det sista jag hade kvar, precis som ni...
Ni måste klamra er fast vid människan inom er, och ni kommer att överleva.
-Vid människan? Lätt gjort! -Det var det jag ville säga.
Varför ringdejag inte när han kommlt tillbaka? Jag kände mig för skyldig.
-Kanske löjligt men det var min plikt -Inte alls löjligt. Jag skäms.
"Jag vill..."
Vad vill ni, monsieur Bauby?
"Dö."
Ni vill dö.
Hur vågar ni säga så?!
Det finns de som älskar er. Som ni betyder mycket för.
Jag känner er knappt och ni betyder redan mycket för mig.
Ni lever, så säg inte att ni vill dö. Det är brist på respekt. Obscent!
Vill ni fortsätta?
Då så. Jag kommer tillbaka och ser om ni har ändrat er.
Jag ber om ursäkt.
-För vadå? -Jag gick lite för långt.
Vila er nu.
Hoppas du gillar den. Jag visste inte vad jag skulle ta med. Tog den också.
Vad gör han? - Vad gör du?
Men vad är det här? Det är inte sant. Jag kommer se ut som en kanin så här.
Jag säger alltså bokstäver och du blinkar.
Det behövs inte.
-S eller A? -Vilken du vill.
-A. -Okej, A.
-N? -Okej, N.
Anne...
-Du måste se på mig, Laurent. -Fan, jag glömde se om du blinkade.
-Förlåt, om igen, men långsammare nu. -Om du vill.
Du är lustig.
Värdelös sjukhusbesökare! Jag kommer med vindruvor men äter upp dem själv.
Typiskt det skulle hända dig. Alla pratar om det.
Jag var på kafé Flore i går kväll och jag hörde nån säga:
-"Bauby har visst blivit en grönsak." -Böj er ner, han ser er inte.
-Vad dum jag är. -Vad för grönsak?
-Hoppas jag inte sårat dig. -En morot, potatis, gurka?
Idag känns det som om hela mitt liv bara varit en rad misslyckanden.
Kvinnorjag inte kunnat älska. Tillfällen jag inte grep.
Lyckliga stunderjag lät fly undan.
En kapplöpning jag anade resultatet på, men misslyckades finna vinnaren.
Varjag blind och döv eller behövdejag en olycka-
-för att få klart för mig vem jag verkligen är?
Jag är kvar.
Är ni på mer samarbetsvilligt humör?
Bra. Vi ärju båda här för att göra framsteg. Inte sant?
-Ja, fröken. -Bra.
Då börjarjag...
"Tack."
-Fårjag säga Jean-Do? -Kvinnor är inte komplicerade.
Tack, Jean-Do.
-"Jag har..." -Jag har bestämt att inte klaga mer.
Jag har upptäckt att förutom ögat är det två saker som inte är förlamade.
Min fantasi...och mitt minne.
Fantasin och minnet är mina enda medel att fly min glaskupa.
Jag kan fantisera om vad som helst, vem som helst, var som helst.
Smekas av Martiniques vågor, hälsa på kvinnan jag älskar.
Knäfalla inför Ozymandias, konungarnas konung.
Jag kan fantisera om vad som helst.
Uppleva drömmarna jag hade som barn, ambltionerna som vuxen...
Nu vill jag minnas mig som jag var.
Snygg, nonchalant, glamorös, förbaskat förförisk.
Glamorös och snygg. Det tyckte i alla fall en del.
Det där är intejag. Det är Marlon Brando.
Det där ärjag.
-Kan jag få tala med Betty Mialet? -Det är jag.
Jag är Henriette Durand, talpedagog på kustsjukhuset i Berck-sur-Mer.
Jag ringer för en av mina patienter, Jean-Dominique Bauby.
Jean-Do? Hur är det med honom? Jag hörde han var totalförlamad...
-...och inte kan kommunicera. -Ja, men det stämmer inte riktigt.
Kom in.
-Han undrar om ni kan hjälpa honom. -Javisst. - Ett ögonblick, bara.
-Med allt han vill. -Han sa han har kontrakt för en bok.
"Han sa..." Jag trodde inte han kunde tala.
Jo, han talar. Han uttrycker sig på ett särskilt sätt. Jag ska förklara.
-Apropå boken... -Ja, vi har ett kontrakt med honom.
-Men som förhållandena är nu... -Han skulle vilja göra den.
-Han vill skriva en bok. -Men det kan han väl inte?
Jag försäkrar att det kan han.
Men tror ni att ni kan hitta någon som kan skriva ner det han dikterar.
Någon som har stort tålamod.
Någon som kan vara där varenda dag. Någon som är speciell.
Ja, jag förstår. Jag ringer tillbaka.
Betty Mialet säger Claude Mendibil är sänd från ovan, helt rätt person.
Betty överdriver alltid. Jag ska träna med Henriette.
När ni vill. Det klarar ni snabbt.
Han vill säga nåt.
"Ingen?"
"Ingen panik?"
Claude har tagit in på hotell här. Ni får komma överens om tider och så.
Sköterskan väcker mig fem på morgonen Jag lär utantill det jag vill säga.
Kom klockan åtta, så dikterar jag det jag har förberett.
-Förstått. Jag ska göra mitt bästa. -Det ärjag övertygad om.
-Kan vi börja i morgon? -Javisst.
Bakom...?
Bakom den slitna gardinen skymtar gryningen.
Jag har ont i hälarna, huvet är tungt och en glaskupa innesluter min kropp.
Min uppgift är nu att redigera reseanteckningarna-
-av en skeppsbruten som strandat på ensamhetens strand.
Från början grundades kustsjukhuset för barn som led av tuberkulos.
I sjukhusets entré står en vit marmorbyst av kejsarinnan Eugénie-
-hustru till Napoléon III, instltutionens beskyddarinna.
Hon besökte den regelbundet.
Det fanns en stor gård, en skola och en plats där, enligt legenden-
-den store Diaghilev repeterade sin ryska balett.
Det sägs att här utförde Nijinsky sitt berömda hopp på tre meter.
Ingen här hoppar längre upp i luften. Idag finns här bara gamlingar.
Försvagade, eller som jag, stela och stumma, en bataljon av krymplingar.
Jag vill ofta föras till "Cineclttá" en terrass som alltid är öde och-
-vetter mot ett landskap som andas poetisk charm och liknar en filmscen.
Bakom sanddynerna står hus och ger illusion av en spökby i Vilda Västern
Jag gillar Bercks förstäder som liknar modeller för elektriskt tåg.
Havets skum är så vitt att man tror det skapats av specialeffekter.
Men bäst tyckerjag om fyren.
Den står så stadigt och betryggande, röd-och-vitrandig...
Jag vill vara skyddad av denna symbol som vakar över sjömännen-
-men även över de sjuka som ödet lett bort mot livets gränsområde.
"De två främsta sevärdheterna i detta mikromuseum är en vit marmorbyst" -
-" som visar ungdomens fräschör hos denna gudomliga..."
-" ...som dog vid 94 års ålder..." -Fem timmars arbete.
Inte så tokigt.
Men inte i nivå med Balzac.
Ska jag fortsätta?
"Och brevet..."
-Läs Balzac...eller Graham Greene. -"När ljuset kom tillbaka..."
" ...gav en polis honom en örfil. Han kände indignation, inte ilska."
"Hans klass respekterade lagarna och såg polisen som beskyddare."
"Jag är 45 år, skild, och jag vill ringa konsuln."
"Polisen han kallat 'svin' bad att få se hans pass."
-Vad är det där? -Är det en man eller en kvinna?
-Jag tror det är en man. -Han flirtade med dig.
Ursäkta, är det ni som har beställt en telefon med förstärkt ljud.
Har ni beställt en telefon?
Kom, vi går.
-Vad gör ni här? Vem släppte in er? -Vi är från Televerket.
-Ni skulle anmält er i receptionen. -Det var ingen där.
Ställ telefonen på bordet, tack.
Ta det lite försiktigare.
Era bekanta ska få veta att ni nu har telefon, så kan de tala med er.
Nån kommer vara här när det ringer.
-Ursäkta, kan han inte tala? -Låt inte som om han inte existerade.
-Fråga honom. -Ursäkta...
-En telefon om han inte kan tala? -Han kanske ska ringa anonyma samtal.
Är ni komiker?
-De trodde de var roliga... -Du har ingen humor, Henriette.
En svart fluga sätter sig på näsan.
Jag vrider huvet för att få bort den. Den klamrar sig fast.
-Brottning är inget mot detta. -Rör ni huvet? När började det?
Tack.
"Nu?"
-Ett mirakel! Ni rörde på huvudet. -Genast rör det sig om mirakel...
-Doktor Lepage, han rörde på huvudet. -Goddag.
-Ett mirakel! Han hälsade. -Och tungan?
-Räck ut tungan. -Jag öppnar munnen.
-Ser ni där? Den rör sig lite. -Fantastiskt! Då kommer orden snart.
Tungrörelserna är viktigast så det inger hopp.
Nu ska vi jobba på att ni ska kunna äta normalt.
En text existerar bara när man kan läsa den.
"Sist vi sågs rakadejag pappa, samma vecka som olyckan hände."
Han var dålig så jag sov över i hans lilla våning i Paris.
-På morgonen tog jag itu med att... -Lämna mig i fred!
-Vem fan bryr sig om jag är rakad? -Jag.
-Jag är vettskrämd. -Av vadå?
Vid tanken att du ska raka mig. Du har alltid varit så klumpig.
-Det ligger ju i familjen. -Säkert.
-Kaffe? -Nej.
-Trötta honom inte. Han mår inte bra. -Det blir väl inte värre av rakning?
-Din mamma var sötare. -Behövdes inte mycket...
-Minns du din mamma? -Ja.
Du frågar jämt samma sak och jag svarar detsamma, "egentligen inte" .
-Vad läser du just nu? -Läser om "Greven av Monte Cristo" .
-Varför det? -Jag vill skriva en modern version.
-Av "Greven av Monte Cristo" ? -Ja.
Fortfarande med hämnd som centralt tema, men med en kvinna av idag.
-"Grevinnan av Monte Cristo" ? -Ja, en kvinna.
-Jag har ingen lust att läsa den. -Jag har inte skrivit den än.
Men jag har kontrakt med en förläggare.
Skär du mig så stämmerjag dig.
-Läkaren var här igår. -Och...?
-Han sa attjag blir minst 100 år. -Bra. Då ställer vi till med fest.
Utan mig. Vem vill bli 100 år?
Jean-Do, säg det inte till nån, men jag saknar fortfarande din mamma.
Jag ska inte säga det till nån. Det är vår hemlighet.
-Du borde ha gift dig med Céline. -Vad hade det gjort för skillnad?
Du hade inte lämnat henne lika lätt. Och dina barn...
-Kan vi inte tala om nåt annat? -Jag vet vad jag talar om.
Ingen har haft så många äventyr som jag. Jo, kanske Casanova.
Att ha en älskarinna är inget skäl att lämna sina barns mor.
Ingenting har nåt värde nuförtiden. Jag skämtar inte. Det är sant.
Kom hit med barnen. Céline kommer med dem. Du borde också göra det.
Jag ska göra det, Jag har bara inte hunnit.
-Här... -Vad är det?
-Det är apelsinblomma. -Ska jag lukta billig parfym?
-Det är ett afrodisiakum. -Bra.
-Flickorna kommer kasta sig över mig. -Javisst, bara du ger dem tillfälle.
Få se hur jag ser ut.
Inte så tokig. Herregud, de gör inte såna som jag mer.
Jag ville säga en sak men jag har glömt vad det var.
-Det kommer tillbaka. -Jag är inte så säker på det.
-Inget kommer tillbaka numera. -Överdriv inte.
Nu kom jag på vad jag ville säga.
Jag är mycket stolt över dig. Verkligen mycket stolt.
En sak till.
-Jag glömde vad det var. -En pappas erkännande...
Det stärkte mig på den tiden. Idag stärker det ännu mer.
Vi är alla barn. Vi behöver alla få ett erkännande.
Jag vill träffa mina barn. Jag vill träffa mina barn.
Vi är här.
-Det är Fars dag. Grattis på Fars dag -Grattis på Fars dag!
Jag antar att en antydan, en skugga, en liten bit pappa ändå är en pappa.
Fars dag... Min son torkar saliven som rinner från mina slutna läppar.
En påtvingad träff hade vi hittills aldrig haft i våra relationer.
Du gråter för du inte får
gifta dig med en snygg kille som jag Stackars lilla flicka
Claude sa det går framåt med boken. Fantastiskt att du skriver den!
Du överraskar mig mest av alla män.
Jag hörde att du haft många besök.
Laurent, Anne-Marie...
Michel.
Har hon varit här? Nej, hon har inte varit här.
Jag trodde hon var så vansinnigt kär i dig. Fast det ärju hennes ensak.
Ska vi försöka säga alfabetet?
"Närjag började banta, innan jag fick anfallet, väntade jag inte..."
-" ...ett så radikalt resultat." -Dummer.
"Nu vet de hur det är att ha en zombie till pappa. Tack."
Gör inte så.
Barn!
-Vill du leka "hänga gubben" , pappa? -Ja, det vill han.
Jag hjälper er. - Viska ett ord.
Det börjar på C och slutar på E, och det är sju bokstäver.
Kängurun hoppade över muren
Muren till Zoo
Herregud, vad den var hög Herregud, vad den var snygg
-Det var den. -Nu går vi, säg hej då till pappa.
Hej då, pappa.
Hej då, pappa. Vi ses nästa vecka.
Inga ord kan uttrycka min smärta. Jag, deras pappa, får inte längre-
-dra handen genom deras hår, nypa dem i nacken, krama deras små kroppar.
Ändå kännerjag sån glädje närjag ser dem leva, röra sig, skratta.
Det här var vad jag kallar en härlig dag.
-Jag beklagar mig över mitt öde. -Ni var uppriktigt lycklig.
Tror ni det? Kanske.
Jag får inte missa den. Gå bort från teven!
Fan, också!
-En närande måltid. Hej så länge. -Ja, hej så länge. Men vad gör du?
Ingen mer middag vid teven... Var skullejag kunna äta i kväll?
Jag är sugen på nåt gott, en rejäl måltid. Hos Le Duc!
-Vilket sammanträffande att ses här. -Jag säger detsamma.
Ett ostron?
Det känns som jag hörde ditt namn för första gången igår.
"Behaglig."
Sluta, jag gillar inte komplimanger. Vad heter nästa kapitel?
"Söndag. " Jag fasar för söndagarna.
Ber man nån sätta på teven, måste det bli rätt. Det handlar om strategi.
Det kan gå tre, fyra timmar innan en vänlig själ kommer och kan byta kanal
Hemska söndag! Varken talpedagog, psykolog, sjukgymnast. Inga besökare.
Vårdteam begränsat till ett minimum. Söndagen är en vandring genom öknen.
Men idag har Marie föreslagit att ta med mig till högmässan.
Jag försökte förklara att jag inte är troende, men det var dödfött.
Överallt ber man för mig, till att börja med min dotter, Céleste.
Och så Marie, förstås.
Alla möjliga väsen har åkallats för att komma till min hjälp.
I Nepal lär man sjunga en mantra för mig.
I Kamerun åkallar en häxmästare de afrikanska gudarna.
Jag anförtrodde honom mitt högra öga.
Jag nekar inte till att jag deltagit i skapandet av detta nätverk för mig.
Inte beundransvärt, kanske falskt. Men jag är beredd att göra allt.
Det glädjer mig att se er här. Jag hälsade på er för några dar sen.
Jag hade tagit med mig hostian för att låta er ta nattvarden men ni sov.
-Ja, han sov. -Va?
-Vill ni ta nattvarden nu? -Nej.
Ja.
-Vill ni att jag välsignar er? -Nej.
Ja, ja.
Herre, ha förbarmande över Jean-Dominique som har lidit så.
Hjälp till att bota hans kropp. Gör så han förblir vid gott humör.
-Hjälp honom hitta tron. -Jag är vid gott humör.
I Faderns, Sonens och den helige Andes namn.
Du lurade mig...
"Fader?"
"Fader, det finns munkar i Bordeaux som regelbundet ber för mig."
-Jaså? Vad bra. -"Men det har inte gett resultat."
-Vi måste vara tålmodiga. -Ja, det säger läkarna med.
Jag har ett förslag. Om några dar åker jag med troende till Lourdes.
-Kanske vill ni följa med? -Det här är en fälla.
-Mirakulösa tillfrisknanden händer. -Det är sant.
Jag har redan varit i Lourdes.
-Vi kan vända där uppe. -Bilen är min, jag kör vart jag vill.
-Du sa du ville ha en helg med sex. -Nej.
Jodå. Men man åker ju inte till Lourdes för helgsex.
Är det det enda som intresserar dig?
Jag vill se den heliga jungfrun.
-Jag tror dig inte. -Se henne, dricka välsignat vatten.
-Nej, inte det! -Jo.
Du ska också dricka. Det kommer göra dig gott.
Visst är det imponerande.
Jag ska köpa flaskor till det välsignade vattnet.
-Jag har fått nog. Jag stannar inte. -Fel! Det skulle göra dig gott.
-En sån hedning som du! -Det skulle kunna vara farligt.
Tänk dig att en fullt frisk kille får en uppenbarelse och blir handikappad.
Du är vedervärdig.
-Goddag. -Goddag, fröken.
Titta där! Jag har hittat min jungfru.
-Det där kan du glömma. -Försvinn ur mitt liv. Gå bara.
Okej, då. Du får den av mig.
Fröken har en säker blick. Den är unik, har välsignats av kardinalen.
-Finns det fler av 318? -Inte vet jag, kolla lagret.
-Vad kostar den? -1899 franc.
Jaså, så pass...
-Har jag inte sett er nånstans förut? -Jag tror inte det.
Jag har ingen växel.
-Jag kan inte älska när hon ser på. -Jag förstår.
Inget konstaterande utan en protest. Låt mig släcka henne.
Nej.
Hon är den enda i hela världen som välsignats av kardinalen.
När vi kommit hem till Paris tror jag det är bäst vi separerar.
-På grund av henne? -Nej, på grund av allt.
Okej. Du har rätt.
Jag går en sväng.
Släck ljuset.
Men inte jungfrun.
Kom igen, Jean-Do!
Om ni lär er ljudet L kommer ni kunna svälja...och säga Lourdes.
Är det bra så? Är det bekvämt?
"Tryckkokaren. "
Kan bli titeln på pjäsen jag kanske skriver en dag utifrån min erfarenhet
Jag har också tänkt på "Ögat" och "Glaskupan".
Ni vet intrigen och att det utspelar sig i en sjukhussal-
-där en familjefar i sin bästa ålder lär sig leva med locked-in-syndrom-
-efter en allvarlig kardiovaskulär händelse.
Ambitiös och snarare cynisk, då han hittills inte haft några motgångar-
-lär sig monsieur L vad misär är.
Vi följer mutationen via berättarröst som återger hans inre monolog.
Jag har sista scenen klar. Natt. Plötsligt vandrar monsieur L-
-som varit stilla sen ridån gick upp, över scenen i overkligt ljus.
Sen blir det svart och man hör en sista gång hans inre monolog:
"Fan, det var en dröm. "
Res dig upp. Du kan resa dig upp. Allt är bara bra.
"Jag vill komma ihåg vad som hänt mig."
Ska jag kalla på nån?
"Nej?"
-Hallå! Rum 119. -Vem är det?
-Claude Mendibil. Jag är med Jean-Do. -Jag är hans pappa.
-Ja, vi väntade på ert samtal. -Ja...
Vad ska jag göra? Ska jag bara prata?
Ja, han hör er och han kan svara er. Ni kommer höra mig läsa alfabetet.
Ja, Céline har förklarat hur det går till.
Så varsågod, monsieur Bauby.
-Hör han mig? -Ja.
Jean-Dominique, det är Papinou.
Jag sitter framför det öppna fönstret.
Hur mår du? Eller är det en idiotisk fråga?
"Ja, en idiotisk fråga."
Jag saknar dig.
"Jag saknar dig också. "
Det är omöjligt att prata så här. Jag glömmer allt jag ville säga.
Nej, nu kommer jag ihåg.
Jag har skickat en present till dig. Det är en överraskning.
Jag tänkte på en sak.
Jag tänkte på oss. Vi sitter i samma båt.
Jag är fast i lägenheten, kan varken gå upp eller ner för trapporna.
Försök gå ner fyra våningar vid 92 års ålder.
Du ser, vi har båda två locked-in-syndrom.
Du är fånge i din kropp, och jag i min lägenhet.
Glöm inte att i lådan upptill, till höger i min sekretär finns ett brev.
Det är min sista vilja.
Den ligger i en mapp...
...som det står "diverse" på.
Jag måste sluta nu.
"Gråt inte."
Det är lätt att säga. Du är min son, för Guds skull.
Hej då, Jean-Dominique.
Jag minns att det snart är din födelsedag.
Jag ringer igen. Grattis på födelsedagen.
Inte lätt för en pappa att tala med en son som ju inte kommer svara...
Jag tänkte det skulle göra er gott att byta miljö.
Jag har en till överraskning. Blunda.
Blunda. Blunda!
Titta nu.
"Greven av Monte Cristo"
Inte skulle du ha... Två volymer!
Det är ingen originalutgåva men de är i alla fall ganska gamla.
Vil ni att jag läser ett stycke? Vilket kapitel?
Vi kunde använda romerska siffror. Vi har aldrig tänkt på siffror.
Vad skulle det bli? Det blir L, det blir I, det blir X.
Ja, det skulle gå snabbare. Nästa gång så...
-"50?" Mer? -Ja, mer.
Nio? "59?" Okej.
Vänta lite, här har vi det.
Det finns en illustration. Sammanträffandet skrämmer mig.
"De hade båda satt sig bredvid honom."
"Noirtier i rullstolen han sattes i på morgonen och togs ur på kvällen. "
"Han satt framför en spegel som reflekterade lägenheten"-
-"så han kunde se allt utan att göra en rörelse, vilket blivit omöjligt. "
"Syn och hörsel var de enda sinnena som ännu livade upp, som gnistor"-
-"denna människa som redan hade ena benet i graven. "
Vad säger ni om det? Det är ju jag!
-Nej, inte alls. -Jo.
Jag skrämmer också folk, får dem att darra...
Inte ens sant.
Fel tanke att skriva om Dumas... Man leker ej med mästerverk.
Det är ödet. En läxa, förstår ni.
Jag visste inte att Noirtier var mannen jag skulle bli.
Min glaskupa drar er med ner till havets botten.
Jag struntar i om ni drar med mig ner till havets botten.
-För ni är också min fjäril. -Det ärju en kärleksförklaring.
När vi skrivit klart den här boken, skriver vi en om en löpare.
Man vet aldrig. Kanskejag kommer börja springa.
"Jag saknade dig på tjurfäktningen. Hoppas vi ses nästa år. Jean-Paul."
"Le Tango, Nimes. "
"Käre monsieur Bauby. Beträffande en husbil utrustad för era behov" -
-"har tillverkaren meddelat att leveranstiden är 6-8 månader" -
-" efter ordermottagande. Vänligen, Henry Raynaud." Det var en god nyhet.
Det här är från Papinou.
"Det här är en present."
Titta! Ett foto av dig som liten. "Jean-Do, 8 år, Berck-sur-Mer."
Det är från Anne-Marie.
-Jean-Dominiques rum. -Vem är ni?
Céline Desmoulin. Och vem är ni?
Inés. Jag vill tala med Jean-Do.
Ett ögonblick.
-Jag har satt på högtalaren. Tala nu. -Jag kan inte tala framför er.
Det är enda sättet. Det finns ingen annan som kan förmedla.
-Är inte talpedagogen där? -Nej, inte idag.
Jean-Do...
Min älskling...
Jag sa ju att jag skulle komma. Jag kom till stationen men vände där.
Jag klarar det inte. Snälla du, förlåt mig.
Céline, kan ni inte gå ut en stund? Jag har privata saker att säga.
Jag vill inte säga dem inför er. Jag beklagar.
Jag kan inte gå ut. Jag är ensam här. Vänta lite, han vill säga nåt.
"En minut?" Okej, jag går ut. Men inte nån lång stund.
Jean-Do, är du där?
Min älskling, jag älskar dig mer än någonsin.
Jag vill träffa dig men inte som du är nu.
Jag vill minnas dig som du var.
Jag hoppas att du ska klara dig.
Jag saknar dig. Jag saknar dig jättemycket.
Jag känner mig så ensam utan dig. Det är outhärdligt.
Jag vet att du kan förstå.
Jag tänker hela tiden på dig, hela tiden.
Jag vet att du har din familj hos dig.
Vill du att jag ska komma?
-Nu är jag tillbaka. -Vill du att jag ska komma?
Jag är tillbaka, Inès.
"Varenda..."
"Varenda dag..."
"Varenda dag så..."
-"Varenda dag så väntarjag på dig." -Jag hörde inte. Kan ni repetera?
Jag hörde inte.
Han sa: "Varenda dag så väntar jag på dig."
Ursäkta, men utan plats på det flyget missarjag anknytningen till Hongkong
-Ni får min plats. -Tack.
-Jag tar nästa flyg. -Tack.
Trevlig resa.
Men ni flyger inte till Hongkong. Ni flyger till Beirut.
Hur är det? Mår ni bra?
Oroa er inte.
Jag brukar inte komma ihåg drömmar och folk som berättar sina är jobbiga
Men den här förföljer mig, och den skrämmer mig.
Känslan av fatalitet lämnar mig inte.
Det har behövts nåt jag klassar som mirakel för att få upp humöret.
Det är farligt att tro på personliga mirakel, man känner sig viktig sen.
Men jag måste ändå säga att det nog i detta fall skedde ett mirakel.
Jag började sjunga.
Jag grymtar, jag sjunger.
Det lämnar en del att önska, och ibland hörjag mina hjärtslag.
Jag intalar mig att det är ljudet av fjärilens vingar.
Jag gör obestridliga framsteg och har kanske t o m fjärilens hörsel.
Jag kan se framtiden. Snart är sommaren slut.
Och jag börjar min första höst här.
Mitt liv är här, ett evigt upprepande...
Här.
Hur är det, polarn?
-Han pratar. - Jean-Do, du pratar. -Han sjunger visor också.
-Sjung för Laurent. -Snälla! Eller för mig!
Kängurun...
Kängurun hoppade över muren Muren till zoo
Herregud, vad hög den var Herregud, vad snygg den var
Hur är det?
-Han sjunger. -Nej, han sjunger inte.
Jag har lunginflammation.
Just närjag trodde att...
Som en sjöman ser kusten försvinna, ser jag mitt förflutna suddas ut-
-och alltmer bli som minnen av aska.
Vilken återkomst!
Det ärju kontoret. Och paret där... Jag känner dem men minns inte namnen.
Det där är ju min bil. Min nya bil...
Var sitter tutan på den här?
Ner! Min tur att få en kram...
-Har du sett bilen? -Ursnygg!
-Allt väl, Théo? En bra vecka? -Ja.
-Ska vi gå på teater? -Teater? Ja, om du vill så...
-Och äta ostron? -Äter du ostron nu?
Vi ska äta. Jag har lovat Théo en sak.
-Kom inte för sent med honom imorgon. -Hej då.
Då åker vi.
-Får jag sitta fram? -Ja, det finns ingen annan plats.
En annan gång åker bara du och jag.
-Härligt, va? -Ja.
-Allt väl med laget? -Ja, de är bra.
-Och ni duschar efteråt? -Vi duschar, tar av fotbollskläderna.
-Har du fått hår vid snoppen? -Nej, inte än.
Närjag var liten ville en inte duscha naken.
-Duschade han påklädd? -Han tvingades sluta spela fotboll.
Pappan ville slå tränaren på käften men han gjorde det inte.
Mamman fick honom att lugna ner sig.
Ingen gjorde nåt, alltså, men grabben måste lämna laget.
-Ja, men alltså... -Du har väl inte såna problem?
-Nej, duscha påklädd, det ärju... -I så fall klår jag upp...
Nej då.
-Vad har du mer att berätta? Mamma? -Hon mår bra.
-Känner du igen det där borta? -Ja, det är hos faster Diane.
Det är rätt varmt, va?
Nej, jag är inte varm.
Vi kunde ha...
Vi skulle kunna...
Det kommer börja regna. Jag stannar.
Jag ska stanna.
Pappa! Vad är det, pappa?
Spring och ring din mamma!
"Jag hinner tänka en sista tanke: Vi får ställa in teaterbesöket."
"Hursomhelst hade vi kommit för sent. Vi går i morgon kväll i stället."
"Och sen fallerjag i koma."
"Blir det här..."
"Blir det här en..."
"Blir det här en bok?"
"Till Théophile, Céleste och Hortense med önskan om många fjärilar."
"Jag tackar Claude Mendibil, som man förstår när man läser sidorna" -
-"har spelat den viktigaste rollen vid skrivandet av dem."
"Det var en flitig flicka från norra England"
Om hon bara kunde höra mig, skulle jag säga följande till henne...
Jag har alltid funnits där. Det vet du.
Fantastiska recensioner! "Mannen som dikterar under tystnad."
"Berövad rörelse- och talförmåga kommunicerade Jean-Dominique Bauby" -
-" med ögonlocket för att skriva 'Fjärilen i glaskupan'
"Ett omskakande besök hos ensamhetens skeppsbrutne på kustsjukhuset, Berck"
"Av Bernard Chapuis."
"En omskakande bok."
Jean-Dominique Bauby, 43 år, välkänd journalist, familjefar, fri man-
-planerade skriva en roman om kvinnans hämnd.
"En grevinna från Monte Cristo"
Jean-Dominique Bauby avled den 9 mars 1997.
10 dagar efter utgivningen av "Fjärilen i glaskupan."